4.+Crònica+reinventada


 * Un petit text de ficció en relació amb la visita a la fundació Palau.**

**Patrícia Boldú** **29-04-11**

**La fundació Jaume d'Esmai**

La fundació Jaume d'Esmai proposa un any més rutes literàries d'un interès extraordinari. Aquest any s'ha proposat convidar tots aquells que no tenen veu: vagabunds, erràtics i algun malabarista posant a prova els sòlids fonaments (en realitat, meres restes arqueològiques) de la Casa Il·lustrada. A mi la invitació em va arribar en forma de vers; deia així: "el mar porta un ram; esperem la teva veu". No sé com em van localitzar, fa anys que no visc cinc dies seguits al mateix número. Però com és lògic, vaig acceptar de seguida (jo, en canvi, sí que sabia on havia d'enviar la resposta: a la seu de la fundació).

Després de pujar la rampa iniciàtica de rigor al setè cel, la Glòria, l'Esperança i jo vam entrar al recinte de la d'Esmai. Allí vaig copsar una presència prou discreta per esdevenir interessant. Com a la novel·la //Solaris//, d'Stanislaw Lem, i fent ús d'una ment oceànica o el vers torna i porta un ram, vaig observar un quadre impressionant: es tractava d'una capça de cartró buida que l'artista, en Jaume d'Esmai, havia convertit en un improvisat jardí perquè hi juguessin les seves filles. I, és clar, com que les nenes li tenien molta estima, doncs les havia hagut d'emmarcar també al quadre. El resultat era òptim: //autèntic// art en moviment!

L'Esperança em va comunicar de seguida el seu entusiasme amb un somriure explícit i, uns segons després, la Glòria em va fer l'ullet. La lectura havia començat en una sala annexa però jo (en realitat no era malabarista sinó erràtica) vaig aprofitar per espiar de reüll un vagabund, que caminava amb les mans a l'esquena i era quasi peça d'un paisatge molt quiet. M'intrigava d'una forma contemporània com els miralls podien reflectir les magnòlies, i les magnòlies destil·lar essències per declamar amb sentiment. Però les veus annexes es contagiaven i nosaltres havíem de fer acte de presència. El "Cant espiritual" va impactar especialment l'Esperança, que mai no hauria sospitat que es pogués establir una relació tan directa amb un senyor que vivia en un àtic. La Glòria, que toca bé la pilota (ella sí que és malabarista), li va explicar que tot era una qüestió mecànica, com saber reparar ascensors.

Al col·loqui final algú va formular una pregunta raríssima: "Com es pot explicar l'imperfecte? Com? Gairebé no tinc llibres de costums a casa". Vaig intuir que al darrere s'hi amagava una història tan trista com una metàfora compartida. En sortir ens van demanar les dades; tots vam dir el mateix: vivim al carrer del Cel.