3.+Crònica+en+vers

(per Sílvia Bel)


 * EL VENT DEL VERS **
 * I L’ESCALFOR DE CALDES**

Per poder arribar a Caldetes vaig sofrir una Odissea: surt de la feina corrents, enxampa la Renfe al vol, resa perquè no arribi la pluja, prega perquè es quedi el sol.

Fins aquí anava tot bé, però al final del trajecte, tota sola a l’estació, vaig sentir aquella buidor de //prota// de tragèdia grega.

Passaven vuit de les quatre i els companys m’eren partits cap a un destí llaminer que jo ignorava on era.

Amb l’esperança ferida vaig buscar els mariners que ja eren a la platja recitant versos de vent.

Ingrata impuntualitat la meva! Oh! càstig sagrat dels Déus! Prenc nota que en una cita és millor abans que després.

Però el que sovint tort comença també pot acabar bé. I amb la meva arribada el guia va canviar els papers i per salvar-nos el vent que se’ns enduia la veu, va improvisar una escena dins d’un cafè restaurant on Naussica i Ulisses van poder dialogar (adaptar-se al temporal és senyal d’intel·ligència!). L’Assumpció va estar estupenda!

Després vam apel·lar el mestre recorzats en una barca. La Susana va hissar veles (pit enfora, veu enlaire); semblava que los sardinalers estiguessim amb naltros; text i espai en concordança!

Arribà el torn d’en Maragall, també de n’Oriol i na Marta. I tots plegats assaborirem la mar verda, escumejanta. Semblava ben bé que el temps no hagués passat en cent anys i que els textos d’antuvi podrien haver estat d’enguany.

De cop vaig abaixar el volum de les veus dels meus companys per escoltar el passeig dels Anglesos sense la clientela estival. Em sentí turista a casa: segura, però expectant. Josep Pla i la seva prosa ho acabà de confirmar.

Caldetes, mar i muntanya, quina gran combinació de plat! Abans d’emprendre la pujada, vam fer un trencament suau i, com si fossim carters anant a lliurar LA carta, llegim la d’en Maragall allà on va ser sa casa. (el guia ens demostrà el seu saber - per als ulls del vianants ni tan sols hi ha una placa-)

I ara sí, toca fer el cim, pentinar amb la mirada les onades de Caldetes, i jaure al mateix promontori on Verdaguer, el poeta, escrigué els seus millors versos.

La pujada val la pena. En sentim un xic cansats i ens cal una mica d’ombra. Tot sembla tan preparat que la següent parada és sota “El pi d’Estrac”. Escoltem el text encantats.

Tanta bellesa es mereix una pregària conjunta i per posar-hi remei anem cap a la capella on un trio de lectores ens recordà l’avi Xena.

Després, a la Fundació Palau un magnolier i dues dames van desplegar el seu encant per guanyar-se a l’audiència que, ara encara més cansada, finalment va seure en pau.

I amb els ànims remuntats vam entrar al fons del Palau més pictòric que lletrista, amb col·leccions sense engany. Certificades les firmes, Picasso ens captivà. I el seu text de les guitarres, semblava escrit ben bé allà.

La tarda ja se’ns tancava. Tips de mots i assedegats vam entrar en una saleta per escoltar un aucellet i riure una estoneta amb lo garrafó entre les dents.

Oh! Senyor! Quanta bellesa! Una ruta literària és com un cant espiritual als Déus sagrats de l’escriptura per sentir-los com cal.

I tant si és prosa o vers, dins d’un cafè o un museu de mar, platja o muntanya una ruta literària necessita l’anar a peu, calçar els ànims dels oients, fent-los partícips del text, i olorar les cantonades del paisatge i del paper.